Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
MARTYRIUM CHRISTI fungovali v západných Čechách s krátkou prestávkou v rokoch 1994 – 2014 a deathmetalovému svetu ako dedičstvo zanechali jedno demo a dva albumy. Najneskôr po tom druhom, vydanom v roku 2007, fungovali asi skôr len sporadicky, ale svojho času boli vcelku pojmom. Pamätám si, že v časoch dema „Anomalous“ boli spolu s pražskými APPALLING SPAWN vnímaní ako nový, svieži a hlavne divoký vietor na CZDM scéne. Pražania veľmi solídne spojazdnili hyperblastujúci death metal, ktorý po transformácii na LYKATHEA AFLAME nabral až nádych progresívneho extrému, pri ich západnejších kolegoch zase nechýbali prirovnania od DEICIDE až kamsi k CRYPTOPSY (boli to proste časy romantického nadšenia v metalovej hudobnej publicistike).
Albumy sú počúvateľné aj teraz, hoci majú už skôr hodnotu svedectva o tom, ako death metal tu u nás znel v čase ich vzniku, nie všetko odolalo času a aj počuť, že skrátka nejde o spolok z Ameriky, na druhej strane prejav MARTYRIUM CHRISTI mal v sebe prvky, ktoré ich robili celkom ľahko rozoznateľný. Teraz sa po rokoch s novým projektom, dnes už aj regulárnou kapelou prihlásil jeden z gitaristov. Keď som sa to dozvedel, pustil som si na Bandzone ukážky z dema a fakt žiadne nadšenie, „death metal okresnej čs. kvality model polovica 90. rokov som veru nečakal, snáď to na albume bude lepšie, čakám, že tam bude nový materiál, ktorý sa za štyri roky niekam posunul.“
Polhodinový album je vonku od leta, aktuálne už je k dispozícii ako CD a je na ňom osem skladieb (vrátane prerábok starého materiálu) zabalených do obalu evokujúceho grafické spracovanie z 90. rokov s celkom vzhľadným titulným obrázkom, trochu postapokalypticky či dystopicky ladeným. A deväťdesiatkovo vyznieva aj hudba. Žánrovo ide o čistý death metal, možno s nejakými prvkami, ktoré by sa uplatnili aj v thrash, heavy či melodickejšom metale. Jednoducho kov smrti tak, ako ho tvorili ľudia odchovaní metalovou klasikou. Rytmicky živá hudba postavená na skočných, rýchlejších tempách oživených ostro nasekanými pasážami a s nemalým podielom náklepových úsekov, v ktorých riffovanie, harmónie i ponuré vyznenie oživuje odkaz MARTYRIUM CHRISTI asi najviac.
Obzvlášť to platí pre hudbu, ktorú hrali na albumoch, najdivokejšie pasáže MURMUR by mohli byť na hypotetickom albume vydanom po „We Will Kill...For You“. Rúhačskú štvorku pripomenie aj frázovanie a zrozumiteľnosť hlboko z hrdla vyrážaného či revaného vokálu, a zvuk, ktorý je na pomery žánru ostro rezaný a konkrétny. Mnohí si na to potrpia, ja osobne tu oceňujem staroškolsky znejúce bicie, akurát činely to mohli „rozbaliť“ výrazne viac. Tam, kde MURMUR až tak netlačia na pílu, počuť, že nechávajú priestor aj melodike, harmóniám a snažia sa i o istú atmosféru a tlak. V žiadnom prípade sa nedeje nič nového a objavného, skôr nostalgický závan dávnej čistoty a „srdciarstva“, na zdržanlivé ovácie by tento album mal vyjsť o mnoho rokov skôr, dnes ide o hudbu pre fanúšikov, pre ktorých je tradícia najviac.
Ešte tu máme texty v takej starej dobrej stredoeurópskej angličtine slovom i výslovnosťou (pozn. každý ne-anglofónny umelec má prízvuk a napr. takí Fíni s tým svojím celkom urobili dieru do sveta, takže fakt skôr dbať na to, aby to naozaj vyzeralo ako angličtina). Ak máte pocit, že pri titule mieriacom na „nový svetový poriadok“ a spomínaní demokracie, cesty k moci, Klondike atď. môžete tušiť, o čom to bude, máte správny pocit. Ale povedzme, že ak si v texte „Democracy“ predstavím súčasné Maďarsko (napríklad), v zásade všetko sedí, akurát sa skladba mala volať „Autocracy“. Takže ďalšia variácia na tému „rockeri a metalisti tnú do zloby svetového diania“, alebo potom osobné výpovede s ľahkým nádychom únavy a rezignácie. Takýchto textov sú kilometre a ďalšie ešte pribudnú. Hudobná stránka mňa osobne oslovuje viac, ako spomienka na „tak sa hralo kedysi“ album vcelku funguje.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.